215] Вакхом старим[12] догоджають собі й дичиною смачною.
216] А як прогнали бенкетом цим голод і посуд відклали,
217] Втрачених друзів пригадувать стали в розмові сердечній;
218] Мають надію й бояться, чи вірити можна, що справді
219] Десь уціліли, чи згинули й більше уже не озвуться.
220] Благочестивий Еней особливо оплакує гірко
221] Втрату Оронта палкого, й пригоду Аміка, й жорстоку
222] Лікову долю, оплакує Гія й Клоанта, героїв.
223] Вже закінчили той плач, як Юпітер з високого неба
224] Глянув на море, вітрилами вкрите, й на землю — підніжок,
225] І побережжя, й народи довкола, й на самому небі
226] Став нагорі, й свої очі звернув на державу Лівійську.
227] Справами цими в ще більшому смутку бентежить Венера
228] Серце своє, умивається слізьми гіркими й до нього
229] Так промовляє: «В руках твоїх доля навіки і людська,
230] Й божа, ти громом страшиш,— але чим, проте, міг провинитись
231] Перед тобою Еней мій і чим провинились троянці,
232] Що, хоч натерпілись стільки біди, а й нині закритий,
233] Світ весь стоїть перед ними; а все це Італії ради!
234] Ти ж обіцяв, що то римляни, певно, по довгих сторіччях
235] Вийдуть із Трої, що звідти, із крові ожилої Тевкра,
236] Встануть владики, які самодержцями будуть на землях
237] Всіх і морях. Чом нині змінив ти це рішення, батьку?
238] Правду сказавши, я цим хоч втішалась, згадавши нещасну
239] Трої руїну, і доброю долею злу розважала.
240] Нині ті самі нещастя, по злигоднях всіх перебутих,
241] Ринуть на тих же героїв,— коли ж буде край тим нещастям,
242] Царю великий? Тож міг Антенор, із загонів ахейських
243] Вирвавшись, аж в Іллірійську затоку проникнуть безпечно,
244] В глиб до держави лібурнів дістатись, Тімавські джерела
245] Переплисти міг, де дев'ять струмків із гори випливає;
246] Море тут вклинилось в сушу, й прибої по полю лунають.
247] Побудував саме тут він місто Патавій, і тевкрів
248] Там оселив, і народ сам назвав, владу Трої ствердивши,
249] І в благодатному мирі спокійно тепер почиває.
250] Ми ж, твоє плем'я, що хочеш в палати небесні забрати,
251] Всі кораблі погубивши,— нечувано! — з гніву одної
252] Гинемо, і до земель італійських впустить нас не хочуть.
253] Дяка така за побожність? Чи так ти нам берло вертаєш?»
254] Батько богів і людей на слова ці всміхнувся до неї —
255] Усмішка та і прояснює небо, й вгамовує бурі —
256] Доньку цілує привітно і так промовляє до неї:
257] «Ти, Кітереє, не бійся, бо доля твого покоління
258] Буде незмінна: ще місто побачиш і мури лавінські,
259] Що обіцяв я, й прославиш великого духом Енея,
260] В небо до зір його візьмеш; мої постанови незмінні.
261] Він то — скажу тобі це, щоб журба твого серця не гризла,
262] Все те точніше розкрию й завісу здійму я із долі —
263] Він то вестиме в Італії війни великі, народи
264] Буйні розгромить, закони мужам дасть і мури