ненависть
362] В них до тирана була або жах був безмежний. Забравши
363] Всі кораблі, що на той час готові були, насипають
364] Золота повно, везуть через море багатство скупого
365] Пігмаліона,— вождем у них жінка. Добились до місця,
366] Де нині мури великі й нова карфагенська твердиня
367] Виросла, й землю купили,— від способу куплі тієї
368] Бірсою зветься, бо стільки купили, як може зайняти
369] Шкура вола. Але ви що за люди, прийшли із якого
370] Краю? Куди вам дорога?» На ці запитання герой наш
371] Відповідає, зітхнувши, а мова з дна серця виходить:
372] «О богине, коли б розповів я з самого початку
373] Й час якби в тебе знайшовся нещасть наших слухати повість,
374] Скоро б і день закінчив, Олімп зачиняючи, Веспер.
375] Ще як по різних морях ми пливли з стародавньої Трої,—
376] Може, й до ваших ушей тої Трої ім'я досягнуло,—
377] Аж до лівійського берега буря страшна нас загнала.
378] Я — той побожний Еней, що пенатів від ворога вирвав;
379] На кораблі їх везу, і до зір моя слава сягає.
380] Я батьківщини шукаю, Італії, роду шукаю,
381] Що від Юпітера вийшов найвищого. Сів я на двадцять
382] Суден на морі фрігійському. Мати богиня вказала
383] Шлях, і я долі послухав. З ним сім лиш зосталось, розбитих
384] Евром і морем. І от, сіромаха, чужинцем блукаю
385] Я у пустині лівійській, з Європи і з Азії гнаний».
386] Довше жалів не знесла цих Венера і так перебила:
387] «Хто б ти не був, я не вірю, щоб ти проти волі безсмертних
388] Дихав повітрям оцим життєдайним, якщо у тірійське
389] Місто прийшов. Отже, сміло рушай, до порогів цариці
390] Прямо іди. Я віщую тобі, що повернуться друзі;
391] Флот врятувався, змінивсь Аквілон і привів його в пристань,
392] Тож ворожити на птицях батьки недарма мене вчили.
393] Лебедів, глянь там, дванадцять веселим ключем надлітає.
394] їх то, як ранні тумани із неба ясного опали,
395] Птах наполохав Юпітерів[22]; от вони довгим рядочком
396] Вже осідають на землю або на осілих, здається,
397] Дивляться зверху. То як, повернувшися, крилами мають
398] Шумно і небо кругом облітають, співаючи пісню,
399] Так твої судна і молодь уже десь на пристані, може,
400] Чи паруси розпустивши на вітрі, прямують до неї;
401] Ти лише йди і скеровуй свій крок, куди шлях твій провадить».
402] Мовила і відвернулась; і шия сяйнула рожева,
403] Коси божисті у неї на тім ї якийсь божественний
404] Видали запах, одіння опало до стіп, і богиня
405] В світлості повній з'явилась. А він, лиш пізнав свою матір,
406] Вслід їй, що в далеч зникала, такими озвався словами:
407] «Нащо так часто й жорстоко обманюєш сина пустими
408] Цими примарами? Чом це рукою твоїх доторкнутись
409] Рук я не можу, ні слова почуть, ні до тебе промовить?»
410] Так нарікає й до мурів прямує. Венера у